Nytestamentlige papyrus er tekststykker eller fragmenter af det Nye Testamente skrevet på papyrus. Der kendes over 120 af denne kildetype, der generelt betragtes som de tidligste kilder til den nytestamentlige originaltekst[1].
Den høje anseelse begyndte først i det 20. århundrede. Grupperingen af papyrus-kilder blev først introduceret af Caspar René Gregorys, som angav papyrus-gruppen med det gotiske skrifttegn og et ciffer. Før 1900-tallet kendte man kun til ni papyrusmanuskripter, og kun et af dem var benyttet i et tekstkritisk apparat. (11 af Constantin von Tischendorf.
De ni papyrus-kilder bestod kun af fragmenter med undtagelse af 15, som bestod af et helt papyrusblad.[2] I løbet af det 20. århundrede opdagede man de tidligste fragmenter af manuskripter til det nye testamente.[3] Kenyon kendte i 1912 til 14 papyrustekster.[4] Aland kendte i sin første udgave af Kurzgefasste... i 1963 til 76 nummererede papyruskilder. I 1989 var der 96 kendte papyrus-kilder og i 2008 var der 124. Nu (2017) er der 127 kendte papyrus-kilder.
Der er komplette manuskripter, som har tilladt forskere at undersøge den tekstuelle struktur i disse tidlige manuskripter.[5]
Ikke alle manuskripter er alene nytestamentlige tekster: 59, 60, 63, 80 men de er også tekster med kommentarer; 2, ³, og 44 og lektionarier; 50, 55, og 78 og talismans; og 42, 10, 12, 42, 43, 62, og 99 tilhører til forskellige andre tekster, som f.eks. tekstlapper, ordlister, eller sange.[6]
Alle papyrusser er citeret i Nestle-Alands Novum Testamentum Graece.